Кіно-Театр
Permanent URI for this community
Browse
Browsing Кіно-Театр by Author "Брюховецька, Ольга"
Now showing 1 - 5 of 5
Results Per Page
Sort Options
Item Берлінале 2015: кіно як акт опору(2015) Брюховецька, ОльгаДиректор Берлінале Дітер Косслік охрестив 65-й випуск, що проходив з 5 по 15 лютого 2015 року, фестивалем "сильних жінок в екстремальних обставинах". І дійсно сильна жінка була найбільш повторюваним персонажем конкурсної програми, починаючи від фільму-відкриття фестивалю іспанської режисерки Ісабель Койшет "Ніхто не хоче ночі": конвенційної костюмованої драми початку XX століття з Жульєтт Бінош у головній ролі, яка подає жіночу версію арктичної подорожі, закінчуючи диснеєвською "Попелюшкою" британського режисера Кеннета Брана, кітчева барвистість якої поставила ґламурну крапку фестивалю: головна героїня цього архетипу мелодрами, народженої з духу капіталізму, перемагає крижану мачуху у виконанні Кейт Бланшетт. Сила цих людей, навіть у їхній слабкості та вразливості, полягає в тому, щоб не піддаватись страхові і продовжувати свою роботу. Що ж до "сильних жінок", то цей, як його охрестили у пресі, четвертий фемінізм, повністю інтегрований в культуріндустрію, з її пріоритетом економічного прибутку. Молоде покоління кінематографістів (народжені в 1970-ті) продемонструвало нове сильне кіно, в якому все закінчується погано, а проблиск надії дається лише через важку душевну працю. Саме це молоде покоління зібрало решту фестивальних нагород. Ґран-прі журі "Срібний ведмідь" присуджено чилійському фільму "Клуб" режисера Пабло Ларраїна, в якому розкривається темний бік католицької церкви. "Срібний Ведмідь", приз засновника Берлінале Альфреда Бауера за відкриття нових перспектив у кіно, дістався фільму "Вулкан Іксканул" молодого Гватемальського режисера Хайро Бустаманте про життя селян із племені майя, знятого какчікельською мовою з участю непрофесійних акторів із одного з майянських селищ, що притулилось до підніжжя вулкану недалеко від місця, де виріс сам режисер.Item "Запорожець за Дунаєм" і колоніальний міф(2008) Брюховецька, ОльгаМабуть, ні в кого не викличе сумнівів теза, що нам не вистачає національного кіно. Усі погодяться і з тим, що потрібні фільми, які були б популярними і, водночас, представляли національну особливість України. Нічого поганого немає й у зверненні до класики, при всій умовності цього поняття. Проблема лише в тому, що всі ці тези надто абстрактні, а їхнє конкретне втілення в українському кіно, на жаль, переважно являло собою явища не просто плачевні, а й взагалі шкідливі для тієї ж самої національної культури, оскільки національне в них зводилося до псевдофольклорного колоніального конструкту, що вбиває всяку живу думку й емоцію. Задунайська Січ була останнім вільним козацьким утворенням. На жаль, анотації залишаються анонімними продуктом, тому не можна сказати, хто несе за нього безпосередню відповідальність. Але це лише підкреслює відповідальність авторів фільму. І не лише тому, що вони мають поцікавитися, як анотується їхній фільм, а в першу чергу тому, що своїм фільмом вони зробили дуже багато для стирання історії і продовження колоніального міфу. А ще більшу відповідальність за це несе Міністерство культури і туризму України, на замовлення якого і за повної фінансової підтримки було виготовлено цей колоніальний міф. І це вже виносить питання на зовсім інший політичний рівень... Останній кошовий отаман Задунайської Січі Йосип Гладкий, який у 1828 році під час Російсько-Турецької війни з невеликою групою прихильників перейшов на бік Росії, після чого Задунайська Січ була жорстоко знищена турецьким військом, а всі козаки, що залишились, разом із рештою українських поселенців були вбиті. Таким чином Гладкий - свідомо чи ні - зробив те, чого так довго домагалася царська Росія, - знищив останню вільну козацьку Січ. А тим часом Засєєв-Руденко повідомив на прем’єрі, що він уже запускає новий фільм, тепер за Гоголем. Є ще один американський "Запорожець за Дунаєм" (1939), знятий Едгаром Д ж .Улмером, культовим режисером Б-фільмів, якого запросив незалежний продюсер Василь Авраменко, культурний діяч української діаспори.Item Монтажне кіно: українська і німецька симфонії(2005) Брюховецька, Ольга"Симфонічна" кінодокументалістика є явищем спільним для всього європейського авангарду, однак нас насамперед цікавитимуть два найвідоміші зразки фільмів-симфоній, епохальні картини в історії кіно, твори, які завдяки своїй подібності й відмінності ведуть своєрідний діалог-суперечку: "Берлін, симфонія великого міста" Вальтера Рутмана (1926, студія Фокс- Юроп, Берлін) і "Людина з кіноапаратом" Дзиги Вертова (1929, студія ВУФКу, Київ). "Український період" творчості Дзиги Вертова на ВУФКУ. Це був короткий, але найбільш плідний період, під час якого Дзига Вертов зняв три фільми: "Одинадцятий" (1928), "Людина з кіноапаратом" (1929) і "Симфонія Донбасу" (1930). Два останні принесли йому світову славу.Item "Свободу Параджанову!": Німецький контекст міжнародної кампанії солідарності за звільнення Сергія Параджанова(2024) Брюховецька, ОльгаАрешт Параджанова в грудні 1973 року сколихнув громадську думку в демократичних країнах: почали з’являтись численні ініціативи, покликані чинити тиск на радянську владу і вимагати звільнення режисера. Це були публікації в пресі, відкриті листи, підписані діячами культури, кіно- покази та дискусії, зокрема, спеціальний семінар, присвячений Параджанову, на Венеційській Бієнале інакодумства 1977 року. Хоча багато з цих ініціатив не були скоординовані між собою, наявність спільної мети дозволяє розглядати їх як єдину міжнародну кампанію солідарності за звільнення Параджанова. Контури цієї кампанії окреслені в книзі Джеймса Стеффена, який зосередився на французькому та північноаме- риканському контекстах. По-справжньому інтригуючою ця тема стала після виходу у 2021 році статті італійського дослідника Стефано Пісу, який розкрив невідомі раніше факти і обставини італійського контексту цієї кампанії, зокрема роль, яку відіграв італійський рух за права геїв FUORI!, заснований в 1971 році в Туріні. У листопаді 1977 року Анджело Пiццана, один із засновників FUORI!, навіть приїхав до Москви, щоб публічно протестувати проти криміналізації гомосексуальності в СРСР, зосередивши свою увагу на справі Параджанова.Item Ігор Савченко: почесне друге місце?(2007) Брюховецька, Ольга11 жовтня 2006 року - сторіччя режисера Ігоря Андрійовича Савченка (1906 - 1950). До цієї події, яка загрожувала пройти непоміченою, за ініціативи і сприяння Держфільмофонду РФ і особисто Володимира Дмитрієва, у рамках 36-го Київського МКФ "Молодість" (21 - 29 жовтня 2006 року) в кіноклубі НаУКМА було проведено ретроспективу "Ігор Савченко та його учні". До ретроспективи увійшло 13 фільмів. Вісім з них — "Гармонь", "Богдан Хмельницький", "Дума про козака Голоту", "Партизани в степах України", "Молоді літа", "Вершники", "Випадкова зустріч", "Іван Нікулін — російський матрос" і "Старовинний водевіль" — Ігоря Савченка. П’ять фільмів - його учнів: Сергія Параджанова "Колір граната", Олександра Алова і Володимира Наумова "Кепський анекдот", Марлена Хуцієва "Липневий дощ", Генріха Габая "Капітан "Старої черепахи" (у співавторстві із Всеволодом Вороніним). У такому розподілі є своя логіка. Ігор Савченко, на думку багатьох кінокритиків (наприклад Євгенія Марголіта), більший внесок в кіно зробив не роботами, а своєю особистістю, насамперед - як учитель блискучого покоління кінематографістів "нової хвилі" радянського кіно.